AZ EURÓPAI EGYÜTTMűKÖDÉS FOLYÓIRATA - MEGJELENIK NEGYEDÉVENTE
42.
Rockenbauer Zoltán:
A világ, ahogyan senki más nem
látta...
Czóbel Béla halálának huszonötödik évfordulójára
Vajon mi lehet annak az
oka, hogy az Isten a művészek közül leginkább a muzsikusokat és a piktorokat áldja
meg különösen hosszú földi élettel? Nem mindegyiket, persze... vagy csak némelyek
nem óhajtanak élni ezzel a kegyelemmel? Akárhogy is van, ha visszatekintünk a
mögöttünk hagyott évszázadra, és találomra sorolni kezdjük a
művész-matuzsálemeket, csak úgy tolulnak nyomban ajkunkra a nevek, akár rigmusba is
szedhetni ôket: Matisse, Nolde, Picasso, Dalí, Chagall, Chirico, Miro, Max Ernst,
Kokoschka, Toscanini, Klemperer, Böhm, Casals és Rubinstein, Heifetz, Horowitz... ki ne
tudná folytatni a sort? Ismerünk tragikus sorsokat is szép számmal, tudom én jól,
azokból is köthetnénk az elôbbinél gyászosabb szalagú csokrot; a betegséget,
balesetet, háborút szenvedettekbôl, elborult elmékbôl, öngyilkosokból, fiatalon
vagy éppen alkotó erejük teljében kettétört művészpályákból mégis, azt
hiszem, a zenei és képzôművészeti alkotás életmegtartó ereje létezik, és nem
pusztán a véletlen műve. Abban gyökerezik talán, hogy egyszerre kíván tehetséget a
szellemtôl s a testtôl, s a zseniális gondolathoz, a kifinomult érzéshez,
látásmódhoz párosulnia kell ügyességnek is; ily módon a szellem és test egyformán
magas szintű igénybevétele ellenállóvá tesz az élet nehézségeivel szemben. S ami
még inkább csodálatos: mind a zenészek, mind a festôk mintha amúgy is kétszeres
életet élnének, hiszen alkotóidejük legalább duplája az átlagemberének, ha
tekintetbe vesszük, hogy a tehetség többnyire már igen fiatalon kiütközik, s attól
kezdve az alkotni vágyás kényszere az utolsó leheletükig űzi-hajtja a művészeket.
Ekként egy-egy festô olykor egy egész évszázad tanúja. Hát ezért lehettem én még
kortársa" például Czóbel Bélának.
Emberi léptékkel számolva Czóbel Béla ugyanis nagyon régen született. Wagner halálának évében, hogy valami fogódzót keressek. Nagyszüleim világrajöttekor Czóbel már javában alkotott. S mégis, milyen jól emlékszem rá, a szentendrei Czóbel Múzeum megnyitásakor a névadó még élt. 92 éves volt. A gimnázium elsô osztályában, ahová jártam, a közösség íratlan szabályai szerint két dologgal mindenképpen illett tisztában lenni: a rockzene legfrissebb hajtásaival és a modern képzôművészettel. Tódultunk Szentendrére megnézni a kiállítást (a négy évvel korábbi műcsarnokbeli életmű-tárlat még nem jutott el a tudatomig). Emlékeimben puha, vattás kontúrok, égôpiros és neonzöld foltok, egy-egy kendô keretezte nôi arc bizonytalan vonásai maradtak. Valamint az az érzés, hogy ránk nem jellemzô tisztelettel jártuk végig a képeket, jóllehet mint lánglelkű ifjak akkoriban a mennél avantgárdabb avantgárdért" lelkesedtünk, amelyrôl olyan lesajnálóan szóltak a felnôttek és a tankönyvek. De Czóbel jelkép volt nekünk is, egyet jelentett a magyar művészet nagy megújításának utolsó mohikánjával, s ráadásul félig-meddig nyugati" festô hírében állott, aki hol Magyarországon lakik, hol Párizsban. Ingázni Párizs és Szentendre között teljességgel felfoghatatlannak tűnt. Nagy ember lehet, aki ezt megteheti! gondoltuk.
Igen, nekünk, hosszú hajú suhancoknak már nem tűnt elég modernnek, de
Nagybányán 1906-ban szinte esztétikai forradalmat robbantott ki Párizsból hozott
képeivel. Fiatalember volt, de addigra már megjárta Münchent, sôt Párizsban a Julian
Akadémiára is beiratkozott. A vadakkal, Matisse-szal, Deraine-nel, Vlaminckkal
állított ki a Salon dAutomne Fauves-termében. Jó ismerôsei közt tartotta
számon Braque-ot, Picassót, Modiglianit. A magyar szellem türelmetlenjei ekkoriban, ha
csak tehették, Párizsban múlatták az idôt, szívták magukba a bohémvilág
levegôjét. Nemcsak Adynak volt Párizs az ô Bakonya", de a festôknek is:
Czigány, Berény, Orbán, Márffy mind ott próbálgatták oroszlánkörmeiket. Ady
Párizsban még két képet is vett Czóbeltôl Bölöni György makacs
rábeszélésére, mert eredetileg sem neki, sem Lédának nem tetszett ez a szokatlan,
harsány festészet. Csoda-e, ha ez az új piktúra a napsütötte Nagybányán is
végletesen felzaklatta a kedélyeket? A mintegy tucatnyi kép, amit legelôször
Bányán mutatott meg festôtársainak emlékezik vissza Réti István a
Nagybánya-monográfiában , arcképek, csendéletek és aktos kompozíciók
sorozata volt plakátszerű festmények, vastag, színes körvonalak közé
határolt élénk, pointilizált színfoltokkal, a figurális részek rajzában sok
jellemzô erôvel. A természettanulmánnyal beidegzett valóságszemlélet kényszerű
nyomait még nem irtotta ki belôlük egészen a stilizálás." Az ifjak egy része
persze el volt ragadtatva, a nagy mesterek és a hű tanítványok többsége pedig
gyanakvással méregette a neósoknak gúnyolt csoport tevékenységét. Rétiék nem
tudták megbocsátani, hogy a Párizsban formálódó ifjak a természethűség nemes
elvét egyre elszántabban cserélték fel az, úgymond, kétes eredményekkel kecsegtetô
formai kísérletezéssel. Mai szemmel nézve talán nem túlzás azt állítani, hogy
egy-egy, késôbb hosszú életpályát befutott magyar művész épp e neós korszakában
alkotta leghatásosabb képeit. A Matisse-nál tanuló Bornemissza Géza vagy Perlrott
Csaba Vilmos, Ziffer Sándor merész, rikító vásznai az ezredfordulós aukciók
legkeresettebb darabjai közé tartoznak. Ám mire a neós mozgalom kibontakozott, és
1912-ben önálló falat kapott" azaz kiállíthatott a nagybányai
jubiláris tárlaton , Czóbel Béla már messze járt. Nyergesújfalun, Kernstok
Károly körül gyülekezô festôkhöz (Márffy, Berény, Czigány, Orbán Pór, Tihanyi)
kapcsolódott, akikkel együtt 1909-ben megalakították a Keresôk Társaságát. A
csoport nem sokkal késôbb Nyolcak néven vált híressé. Szerepét sokan szívesen
hasonlítják a Nyugat irodalmi körének jelentôségéhez. Miként az utóbbi az
irodalomban, az elôbbi a képzôművészetben honosította meg a francia fôváros modern
művészvilágából leszűrt és magyarra átültetett látásmódot. Érthetô, ha
Márffy Ödön némi patetikus büszkeséggel emlékezik vissza a megújulásnak erre a
viharos idôszakára: A festôk egy csoportja (Nyolcak) hátat fordított a már
megemésztett művészi eredményeknek és új utat kerestek. Ugyanekkor tűnt fel Ady
tüneményes alakja, a zenében pedig Bartók merész akkordjai csendültek fel."
(Érdekes, hogy a magyar századelô irodalmi, festészeti, sôt zenei újításai
mennyivel inkább kötôdnek Párizshoz, mint a földrajzi értelemben sokkal
kézenfekvôbbnek tűnô Bécshez!) Czóbel azonban ekkor is a saját útját járta, a
Nyolcakkal szellemi közösséget vállalt ugyan, de aktívan alig kapcsolódott a
csoporthoz. A Keresôk 1909-es kiállításán még maga is részt vett, a korszakalkotó,
1911-es Nyolcak tárlaton azonban már csak a katalógus címlapján olvasható a neve,
képet nem küldött. Nem is igen volt itthon, leginkább Párizsban idôzött. Az elsô
világháború kényszerítette csak el francia földrôl: az internálás réme elôl
biciklivel menekült át Hollandiába. Czóbelt valójában ekkorra már más problémák
foglalkoztatták, mint a csoport többi tagját. Lapos, síkszerű, torzított alakokat
festett erôs kontúrokkal, már-már karikatúraszerű ábrázattal. A hollandiai
periódusból viszonylag kevés képet ismerünk, jóllehet olyan fôművek születtek
ekkor, mint a Fiú labdával vagy A bergeni lelkész. 1919-ben aztán Berlinbe ment, a Die
Brücke (A híd) csoport művészeinek társaságában érezte leginkább otthon magát,
ám hozzájuk is csak laza szálakkal kötôdött. A húszas évekre fejlesztette ki
sajátos, csakis rá jellemzô stílusát, amely a késôbbiekben változott ugyan, de
gyökeres átalakuláson már nem ment keresztül. A jellegzetes Czóbel-képeket nehéz
rokonítani másokkal. Formailag leginkább Rouault és Soutine munkái állnak közel
hozzájuk. De csak formailag, mert Czóbelt nem érintette meg sem a vallási áhítat,
mint Rouault-t, sem az expresszivitásnak az a végletes szenvedélye, ami Soutine-t.
Kifejlôdött az a sajátossága, amely végigkíséri egész pályafutásán
írja Genthon a berlini évek kapcsán : mindent, emberi alakot, tájat,
szobabelsôséget, aktot egyaránt csendéletnek lát. Az ifjúságában izgága festô
meghirdeti a nagy nyugalmat, az ásító jelentéktelenségek valóban
jelentéktelenségek ezek? örökérvényűségét."
A húszas évek második felében már újra Párizsban találjuk. Témaválasztása leredukálódott a leghagyományosabbakra: tájképet, csendéletet, enteriôrt, aktot és portrékat fest. Nincsenek nagy, allegorikus látomások, politikai vagy szociális üzenetek, epikus jelenetek. Problémái tisztán festôiek: látvány és esztétikai mélység. Képei egyre inkább visszateresednek", kezdik újra megmutatni a távlatot. Színei súlyosra, sôt ragacsosra fordulnak, olykor fülledt zsúfoltságban jelennek meg a vastag, fekete kontúros formák. Érdekes, hogy míg a másik jellegzetesen franciás Nyolcak-tag, Márffy Ödön, elhagyván a szigorú, konstruktív szerkezetet, mind légiesebb, párásabb képeket kezd festeni, Czóbel alkotásai ekkoriban egyre nehezülnek, szinte lehúznak a földre.
Czóbel Bélából
nem a talentum hiányzik, hanem az, ami Márffyban olyan elôkelô mértékben megvan: a
komolyság, természetesség, ôszinteség" írta még a századelôn, a Salon
dAutomne-béli bemutatkozást követôen Fülep Lajos. A húszas évektôl mintha a
természetesség" és a kimódoltság" viszonya jócskán
megváltozott volna a két franciás" pályatárs művészetében. Az
impresszív megfigyelésnek már régóta semmi köze képeimhez jelentette ki
Márffy a negyvenes évek elején. Összevont és képpé szublimált emlékeimet
festem meg." Czóbel viszont nem lévén a szavak és a teóriák embere
nyomban mutogatni kezdett arra a kérdésére, hogy miként születnek a
csendéletei. Felemelkedik a székrôl meséli Kassák , odaáll az
asztalhoz, s mintegy megjátssza a jelenetet, ahogyan egy csendélet motívumait
összeállítja. Ezt ideteszem, azt meg odateszem, addig rakosgatom a dolgokat,
amíg észre nem veszem bennük az egységes képhatást. Ha ezt elérem, festeni kezdek.
(...) Nem azt festem meg tehát, amit láttam, hanem azt, ahogy láttam. A felfedezésemet
és meghatódásomat fejezem ki. Jó képet csak akkor festhetek egy csendéletrôl, s
csak akkor hozok létre műalkotást, ha úgy festem meg a csendélet almáját, ahogyan
azt senki sem látta. Nem olyan furcsán, hanem olyan lényegbevágón. De ha nem látom
magam elôtt az almát, hogy festhetem meg az almát? Talán emlékezetbôl? Engem nem az
emlékeim, hanem az élményeim foglalkoztatnak."
Megdöbbentô, hogy
ugyanazt a témát a két kolorista mennyire másként oldja meg, akár csendéletet,
akár tájat, akár portrét festenek. Sok hasonló beállítású képük van,
tanulságos néha egymás mellé tenni egy-egy párt: két asztali csendéletet például.
Mindketten igen sok színt használnak, Márffy azonban könnyedén, lendületesen,
elegánsan keni fel a festéket, ügyelve a színek közötti kényes egyensúlyra,
Czóbel viszont súlyos tömböket visz a vászonra, miközben a színeket egymásba
fullasztja, a kontúros formákat újra és újra átfesti, amitôl a tárgyak tényleges
vonalai elbizonytalanodnak, dülöngélni" kezdenek. A hasonló beállítások
ellenére szembetűnô, hogy Márffy szívesen helyez áttetszô üvegkancsót, poharat
vagy karcsú lábú tálat az asztalra a gyümölcsök társául, míg Czóbel jobban
kedveli a rozsdabarna agyagköcsögöt, a nehéz virágcserepet vagy az ormótlan fazekat.
Márffy arisztokratikusan az emlékein mereng, valami esztétikailag ideálison. Czóbel a
maga földhözragadt" módján a valóságot a nyerseségében szemléli.
Márffy poétikusan csapong, Czóbel prózaian megragad.
Ez a nehézkesség,
anyagszerűség természetesen nemcsak a látásmódból, de a munkamódszerébôl is
következik. Egyik elsô gyűjtôje, Fruchter Lajos lejegyezte, miként küzdött a festô
a képeivel: Czóbel nehezen dolgozott. Egy-egy képét számtalanszor átfestette.
(...) Ha tehette volna, élete végéig festegetett volna rajtuk, sohasem tartotta ôket
késznek. Birtokomban van egy képe, melyet ötször teljesen átdolgozott annyira, hogy
az öt változat egyike sem hasonlított a másikra. Végre erôszakkal vettem el tôle
azon nyersen a festôállványról. Elégtétellel állapítom meg, hogy egyik legjobb
alkotását mentettem meg az újabb átfestéstôl." Még tanulságosabb, ha
ideillesztünk egy másik, jó harminc évvel késôbbre vonatkozó visszaemlékezést is.
Kratochwill Mimi, Czóbel monográfusa, akirôl az idôs mester több megkapó portrét is
festett a hetvenes években, miközben modellt ült, tükörbôl figyelhette meg, hogyan
készültek a képek: A palettáján a tubusból gondosan kinyomta és elrendezte a
festékhalmocskákat, és kezében a sok ecsettel (mert természetesen minden színhez
más ecsetet használt) ült és figyelt. Azután kezdte el fekete kontúrokkal, gyors
mozdulatokkal felvázolni a képet. Utána, kiegyensúlyozottan, a kép több pontjára
hol kisebb, hol nagyobb felületet rakott festett fel egy-egy színt. (...)
Egyszerre készült a kép, mert azonnal együtt látta az egész kompozíciót. A
felvázolás fekete kontúrvonalait, pedig majdhogynem elfedték csodás puhaságú
színei." Akárcsak az embrió, amely az anyaméhben fejlôdve végigjárja az
evolúció fázisait, úgy hordozzák magukban Czóbel kései vásznai az ifjúkorban
kialakított látásmódot és technikát. Nem hagyta el tehát miként hihetnénk
a már fiatalkorban használt és a holland, majd a berlini években oly
erôteljessé és jellegzetessé váló abroncsszerű, fekete kontúrokat! Ott vannak az
öregkori festményeken is, csak éppen a színek festékrétege alatt. A sötét
keretvonalak a harmincas évektôl kezdenek oldódni, feltöredeznek, szálkásabbá vagy
éppen bolyhosabbá válnak. Tárgyait, alakjait továbbra is deformáltan láttatja, ám
sokkal kevésbé groteszkül, mint a hollandiai vagy berlini képeken. A belsô szerkezet
megbontása, a jellegzetes támolygó, dülöngélô formák, a gravitáció
elbizonytalanítása a legnyugodtabb képekbe is feszültséget lopnak. Czóbel ekkortájt
újra haza-hazajárogat: 1931-tôl mind gyakrabban tölti a nyarat Hatvanban,
barátjánál, Hatvany Ferenc báró, festô és műgyűjtô" birtokán.
Szívesen festi a parkot és a kastélyt, ám legizgalmasabb vászna mégsem az úri
miliôrôl, hanem a cigánysorról készül. Az alacsony, düledezô vályogviskók az
egyenetlen földút mentén valószerűtlenül felmagasodnak, már-már rádôlnek a
szemlélôre, a domboldal lejtése, mint valami vákuum vagy örvény, a kép közepe
felé húz, arra, ahol a fák lombjai közt sejlô fakó égbe egy templom döfi a
tornyát. Ám, úgy sejtjük, ez az agyagos, hepehupás, széttaposott ösvény mégsem a
templomhoz visz beleveszik valahol a faluszéli sikátor házaiba. Hasonló, csak
még fokozottabban szédítô érzés vett erôt rajtam nemrégiben Bécsben, egy
Soutine-tárlat tájképei közt járva. Nem tudom, ismerte-e ezeket a képeket Czóbel. A
Falusi tér, Céret című zseniális vásznat a féktelen litván-zsidó-francia piktor
mindenesetre egy bô évtizeddel korábban festette, mint ô a hatvani cigánysort. Chaim
Soutine műve olyan hatást tesz, mintha egy száguldó, majd felbukó biciklirôl
lerepülve a levegôben festette volna a mester. Ahogy a házak meglódulnak, szinte
magunk is kipenderülünk a térbôl. Czóbel nem megy el idáig. Az ô nyári delelôn
látott cigánysorában minden képi mozgalmasság ellenére nincsen semmi
infernális, semmi egzaltált.
A Hatvanyéknál töltött
nyarak folyamán újra bekapcsolódott a magyar társasági-művészeti életbe. 1936-tól
mind gyakrabban fordult meg Szentendrén, és 1939-ben (vagy 1940-ben, a pontos dátumról
megoszlanak a vélemények) újdonsült feleségével, Modok Mária festônôvel meg is
telepedtek a Duna-parti kisvárosban. A háborút Szentendrén vészelték át csodás
festôi termékenységben. Az ekkor készült képek meglepô idillt sugároznak, ami
annál is különösebb, mivel Czóbel zsidó származású művész volt, jóllehet már
régen áttért a katolikus hitre nem kisebb személyiség, mint Csók István
vállalta a keresztapaságot. E lépésnek végül is döntô szerepe volt abban, hogy nem
kényszerült bujkálni, sôt éppenséggel ô bújtatta Hatvany Ferencet, aki mint a
család kertésze" dolgozott náluk 1944-ben. A háborút követôen Czóbelék
visszatértek a kétlaki életmódhoz. Szentendrei házuk téli lakásra valójában
nemigen volt alkalmas: ezért a teleket Párizsban töltötték, s a tavasz
beköszöntével tértek vissza Szentendrére.
Ahogy a világháború és
a nyilas korszak rémétôl teljességgel érintetlen maradt művészete, a történelem
késôbbi viharai is úgy múltak el számára, mintha nem is bennük élt volna. Orosz
megszállás, Rákosi-rendszer, forradalom, megtorlás nem hagyott érzékelhetô
nyomot, még hangulatnyit sem a képein. És sem belsô meggyôzôdés, sem külsô
nyomás nem vehette rá, hogy bármilyen kapcsolatba kerüljön a szocreállal. Sem úgy,
mint a hívô kommunista Pór Bertalant, aki sematikus Sztálin- és Rákosi-portrékat
festett az ötvenes években, és festôbrigádja élén megörökítette azt a fennkölt
pillanatot, amint szocialista hazánk bölcs vezére a Parlamentben a dolgozók
küldöttségét fogadja. De még annyira sem, mint az elegáns Márffy Ödönt, aki a
Gyümölcsszedôkkel vagy a Koreai fiú a Kim Ir Szen iskolából című képével
szintén tett némi engedményt a kor parancsának. Czóbel ekkor már teljességgel
kívül élt az idôn. Volt útlevele, megtehette. Szinte minden évben kiállított
Párizsban. Rendíthetetlenül és módszeresen festette tovább tájait, szobabelsôit
és csendéleteit. És mind több portrét: fôként lányokról, fiatal nôkrôl, egyre
lágyabb, álmodozó vonásokkal. A színei még inkább kivilágosodtak, sejtelmes
pamacsokként ülnek a vásznon. Ez a lírai puhaság, ez az idôskori nosztalgia minden
iránt, ami szép volt, azonban már egy másik dimenzióba vezet bennünket, oda, ahonnan
nincs visszatérés.
Negyedszázad múltán öten állunk a Farkasréti temetôben. Jubileumi koszorúzás a sírnál. A nehéz, január végi esô lemos minden érzelgôsséget és ragacsossá áztatja a talajt. Megkésve egy csokor virág érkezik. Sötét kontúrja remeg a tócsa tükrében.
Copyright© Európai Utas-2001